By W
Ärgates
oli pisut hapu olek, mis ei sarnanenud pohmelli ega otseselt
haige
olemisega. Duširuumi
peegel lasi diagnoosida päikesepõletuse.
Kaelal, õlgadel ja käsivartel. Otsustasin, et võtan Maakat kuulda
ja kasutan päikesekaitsekreemi.
Neil
seal Montenegros on +25C juures hoopis tigedam Päike kui meil.
Näppisin pahuralt hommikusöögiks mõeldud avokaadot ja pidasin Maakale loengu eri tüüpi avokaadodest ning nende küpsuskontrolli võimalustest. Meie kõval Fuertel oli “saba” vägagi vilja küljes kinni. Muid avokaadosid ma Montes ei märganudki. Sõime toore vilja siiski ära, ühes munade, tomati ja röstsaiaga, sest pikale päevaretkele ei saa minna tühja kõhuga.
Võtsime
umbes-täpselt
suuna
Budva bussijaama poole (me
olime väljaspool majutust üsna netivaba e ka Google Mapsita elu
peal),
et sõita Kotorisse, mereäärsesse vanasse mikrolinna. Valgustasin
maakat, et bussid võivad hilineda ning bussijaama töötajad oma
tööstressi meie peal välja elada, kuid peale Budva bussijaama
retro WC ei juhtunudki midagi intrigeerivat. WC on selline, kus tädi
võtab sinult 50 senti ja annab vastu 2 lehte tualettpaberit. Juhul
kui sa talle meeldid.
Õige
bussi pead ise tuvastama: piletil märgitud platvormid ja
platvormide elektroonilised tablood on
sümboolse väärtusega.
Targem on küsida bussi ukse ees Nu
Pogadi stiilis suitsetava
bussijuhi käest.
![]() |
Budva bussijaama tänavapoolne külg tõotab pigem sissepääsu botaanikaaeda |
Õigeaegselt väljunud buss viis meid vähem kui tunniga Kotorisse. Bussijaamast läheb vanalinna jalgsi viie minutiga. Vanalinnas ei jõudnud me aga kuigi kaugele, sest meid pidas kinni naisterahvas, kes müüs paadiekskursioone kolmetunnisele Boka lahe tripile, mis oligi meie (eee... minu) plaanides. (Tagantjärele tarkusena võib öelda, et Tripadvisorist oleks pisut odavamalt saanud.)
![]() |
Kotori vanalinn |
Ca
kümnene inimgrupp kella kaheteistkümneks koos juhatati meid
sadamasse (kolm minutit jalgsi) ja vähem kui kümne meetri
pikkusesse kiirpaati. Ronisime Maakaga kärmelt paadi esiotsa. Meile
järgnesid kolm elevil
vene
keelt kõnelevat naisterahvast. Ülejäänud reisijad olid
väikepaatide osas pisut kogenumad ning sättisid end pigem
ahtrisse.
Keskele
ei saanud, seal oli lustakas merekaru ehk Kapten Kusti rooli ja DJ
puldiga.
Paat
oli kiirem kui kõhulahtisus. Meri ei lainetanud oluliselt, kuid
risti laines tegi paat hüppeid ning
paadi maandudes tegid reisijad hüppeid. Klammerdusime kui ahvid
reelingu külge (Maakas
teise käega oma kübara külge) ning
tundsime, kuis algul vägagi
pehmena tundunud istmekatted järjest kõvemaks moondusid. Meie
venelased
olid kui narkolaksu all kakaduud: kiljusid adrenaliinist ja rõõmust,
endil juuksed püsti ja pupillid suured. Kapten
Kustile vist
ei
meeldinud see kisa, ta keeras muusika põhja. Ja kõlarid olid sel
paadil sama võimsad kui mootor. Maakal tekkis dilemma – kumb siin
õigupoolest
õudsem on, katapult või Balkani disko.
Õnneks
anti vahepeal armu.
Esimeks hingetõmbeks pandi meid maha
Perasti
(yet another vana mikrolinn) juures asuval saarekesel Our Lady of the Rocks, kus asub katoliku kirik. Saar olla kunstliku tekkega: 1452
uppunud laeva, millest leiti pilt “Madonna lapsega” hakati
kividega täitma, põlvkondade kaupa, ning mõne sajandiga valmisid
nii saar kui kirik. Viimane
peaks meremehed elusana hoidma. Hoidis meidki.
![]() |
Lady of the Rocks kirik |
Peale seda võttis kiirpaadidisko suuna Mamula saare poole. Enne sinnani jõudmist sai paadil bensiin otsa ning me sattusime merehätta linnakese juures, mille nime ma ei mäleta. Diislit oli kõikidel pakkuda, kuid bensu hankimiseks viskas Kusti meid ujuvkaile, lubades kahekümne minuti pärast tagasi olla. Läks veidi kauem, kuid peagi jõudsime ka Mamula saareni. Seal oli varasemalt vangla, kuid nüüd on Venemaa oligarh sinna röögatu hinnaga eksklusiivhotelli sisustanud.
![]() |
Linnake, kus lähedal me merehädasse sattusime ja mille nime ma ei tea, oli moodne e uusehitised |
![]() |
Mamula saar |
Lennupaaditurnee
tipphetked saabusid
vahetult
enne
Sinise Koopani jõudmist. Paadi hüpped muutusid päris kõrgeks ja
päris pikaks, põrutused üsna valusaks. Ilma naljata. Ma kartsin,
et kaotan prillid, kuid
säilitasin positiivse mõtlemise – hea, et mul pole hamba- või
jäsemeproteese ega värskelt paigaldatud rebenemisohtlike õmblustega
silikoone, muidu oleks need kõik tuulde lennanud. Venelasedki
kisendasid juba üle muusika. “Need ei karju enam rõõmust, see on
puhas hüsteeria” röökisin oma
selja taga istuvale Maakale
kõrva.
Järsku, peale paari eriti valjut falsetinooti saabus suhteline
vaikus.
Sest paadi ninas istujad, mina ja kaks venelast saime paar vannitäit
Aadria mere vett näkku, makku ja kotti. Me
olime läbimärjad. Seljatagustel
läks pisut paremini, kuigi kuivalt ei pääsenud needki. Otsisin oma
pooleldi
veega täidetud
kotist kiirelt telefoni välja, kuivatasin ja keerasin mitmekordselt
pisut kuivemaks jäänud riidest poekotti.
Uurisin
Maakalt, kas ta soolikad on veel omal kohal ja neerud kinni. Pidavat
olema. Suurema
osa sisikonnaga ei olegi muidugi probleemi, sest organid sätivad end
ise õigesse kohta tagasi,
aga kopsud
ja neerud võiks siiski oma esialgsele kohale jääda.
Blue Cave on maagiline. Ja tõesti sinine. Vesi näib kui aknool. Paat siseneb ühest koopa avausest, peatub seal ca 20 minutit (kes soovib, võib ujuda) ning väljub teisest avausest.
![]() |
Teised paadid, päikene jne ronivad kaadrisse. Lisanduvad kõikuv paat, märg telefon ja märjad näpud. |
Tagasiteel Kotorisse näidati meile veel Jugoslaavia aegseid allveelaevade remontimise garaaže.
![]() |
Allveelaevagaraaži sisikond |
Kiirpaadivõlu on see, et vannitäis vett kuivab tuules kiiresti, ainus märg koht oli istumisalune e püksid. Minul olid need mustad, kuid põhjalikult kastetud venelasel helerohelised, nii et kui ta püsti tõusis, pistsid tema kaaslased hirnuma kui esimest autot näinud voorihobused.
Olles
Kotoris kuivale maale saanud, peale
nelja tunniseks veninud paadireisi, teatas
Maakas, et oleks vaja WC-sse minna.
“Aga sa oleksid võinud
end ju paadis lihtsalt täis kusta, praeguseks
oleksid kuiv, keegi
ei oleks aru saanud?!?” ütlesin. Maakas vaatas mind kerge
kõõrdpilguga ning me läksime WC-d otsima.
Lisaks WC-le
leidsime tänavaturu köögiviljade ja küpsetatud
kastanitega.
Hoiatasin
Maakat, et viimased ei ole väga head, aga kui ta neid kunagi söönud
ei ole, siis võiks proovida ning läksin ka ise WC-sse. Iroonilisel
kombel märgade pükstega, aga eee... see kõik oli vesi, ausalt.
Lõpuks, enne Kotorist lahkumist, sundisin Maakat turult
küüslauku
soetama;
tema jälestus, hirm ja meeleheide paistsid silmist - müüja keeldus
rahast ja saatis ta ühes
küüslauguga
lihtsalt minema.
Buss
Budvasse väljus taas õigel ajal, tunniga olime “kodus”.
Õhtusöögiks chilli con carne ilma tšillita, aga see-eest
küüslaugu ja rohkema musta pipraga. Tiramisu jäätiseni ei
jõudnud.
![]() |
"Kodu" |
Rumm, toonik, laim ja Maaka perekonnaretsepti järele valmistatud käsitööjää. Ning jälle Budva valimisreklaamidekga pikitud lõputud krimidokid. Taustaks sügavmõtteline vestlus teemal nekrofiilia ja rigor mortis. Maakas tundus järsku kainenevat, küsides, kuidas ma viimasest nii palju tean. Peale mu vastust ja nentimist “sa oled jälle liiga soe” jäi ta pisut rahulikumaks.
Võis ka selle päeva edukalt lõppenuks lugeda.