Linn oli võõras, öö oli võõra linna mähkinud oma mantlihõlma ja jalad olid väsinud.
reede, 14. juuni 2024
Õun
neljapäev, 13. juuni 2024
Pühapäev 26. mai 2024 (Monte 9)
By W
Äratus
oli
kuue
paiku.
7:40
pidi Novatoursi transfeer meid peale korjama peateeäärsest Eco
tanklast.
Kohvi ei tahtnud, süüa ka mitte. Aga ma sundisin
end. Jooma seda roppu kohvi, millesse uputasin hulga tiramisu
jäätist, mis
selle liigutusega peaaegu otsa sai.
Täitsa
söödav kokteil sai.
Maakas
keeldus. Tema
lemmiksõna ongi “ei,” mida
ta kasutab ka “okEI” ja “võib-olla” asemel.
![]() |
Budva vanalinna kaktused |
Tivati
lennujaama jõudsime õigeaegselt, nii pool üheksa. Lennu
väljumise ajaks oli 10:30.
Novatoursi
giid soovitas passikontrolliga mitte kiirustada, sest teisel pool ei
olevat teha muud kui istuda. Oh,
oleks ta vaid teadnud...
Tivati
lennujaam ei ole oluliselt suurem kui mõni Olerexi tankla. Vahe vaid
selles, et ma ei ole üheski Olerexis näinud laest värvi koorumas
ja kaela pudenemas. Ega
sellist loomaaeda möirgamas. Isegi mitte Ahtri tn Olerexis suvisel
Lauluväljaku
kontserti järgsel reede
öösel.
Nii
väikese lennujaama kohta väljub sealt lühikese ajavahemikuga
uskumatult palju lende, nii et kui juba ühega midagi tuksi
läheb, kukuvad
ülejäänud kui doominoklotsid.
Vallandub
kaos.
Neil oli seal lausa 2 lendu
korraga
õigel ajal maast
lahti saamata jäänud. Riia ja Vilnius.
Hilinema
hakkasid kõik
teised ennelõunased
lennud.
![]() |
Tänav Budva vanalinnas |
Check-in-i laudade kohal ei näidanud ükski tabloo Tallinnat. Õnneks levis emakeelne sõnum, et tuleb minna Riia lauda – sealt antakse pardakaart ja pilet. Antigi.
Kõikide
reisijate dokumente kontrollis
1 (ÜKS)
ametnik.
Kes pidi tegelema Tallinna, Frankfurti, Manchesteri, paari Türgi ja
ilmselt veel mõne lennukitäie rahvaga. Kaugelt
enam kui tuhande inimesega. Ma
ei ole üle saanud siirast imestusest, et sealt ei sündinud
viraalset videot “how I quitted my job on the spot”.
Läksime
Maakaga tsiviliseeritud
inimestena passikontrollisaba lõppu. Kui
hoone ei oleks olnud nii väike, oleks meil selle leidmiseks vaja
olnud GPS-i ning kaasapakitud brunchi.
Palav
ja kitsas oli. Õhku ei olnud.
Higi
voolas. Inimmass
käitus kui pereheitel mesilassülem ja
sumises ärritunult,
nii et lennujaama teateid ei olnud võimalik kuulda.
Liikusime
tunniga edasi vaevu seitse meetrit. Tunglemine
oli
kui
perversne
inimversioon
tetrisest
või Rubiku
kuubikust: sajad
ja sajad inimesed
püüdsid end
õigele kohale paigutada ehk passikontrollilauani
jõuda
ega
pidanud järjekorda millekski.
Üks
Novatoursi vormiriietuses naisterahvas, kes ei olnud seotud meie
tripiga, käis vahepeal ja karjus üle möllu, et Tallinna lennuk
ootab kõik ära, maha ei jäeta kedagi. Väga kena temast. Ja muljet
avaldav kopsumaht.
Et
varem väljuma pidanud lendude inimesed üldse võimaluse saaksid, kutsuti
politsei.
2
tursket politseiametnikku,
kes end
proovile panid, et hilisemate
lendude agressiivtrügijad tagasi suruda.
“Manchester,
step back, step back NOW!”.
Ega see asja oluliselt muutnud, eriti
“Turkish Airline, back off, NOW!,”
nii
et ma ei oleks imestanud hoiatuslaskude üle.
Kell
oli üksteist.
Hakkasin muretsema, et kui järjekord liikuma ei saa,
esitab lennujaam meile üüriarve.
Lõpuks
hakati passikontrolli poolt järjest valjemini karjuma “Tällin,
Tällin,
Tällin!”,
nii et me, ja kaasmaalased, surusime
massist läbi toore jõuga, eesseisjaid tõugates ning nende varbaid
tallates. Hoolimata
nende vanusest või olukorrast.
Kordagi
vabandamata.
Asjaolud
olid sellised. Loomastumine
nakkas.
Turvakontroll armus Maakasse taas esimesest silmapilgust ning kasutas oma ametiseisundit räsitud Maaka näppimiseks. Viimane oli peale mitmetunnist inimmassis nühkimist ja tasuta massaažiseanssi täiesti tuim ega ilmutanud ühtegi emotsiooni.
Lennukisse
jõudsime eelviimastena. Viimane oli järjekorras meiega sõbrunenud
tibukollase pluusiga tädi.
Lend väljus pisut enne
kahtteist.
See
ei ole lennureisidel
märkimisväärne hilinemine, kuid sellele eelnenud kurnav
Tsivilisatsiooniväline
Festival
oli küll kogemus, mis oleks meie poolest võinud olemata olla. Kõike
ei pea siin elus kogema, öelgu need ajaloos
kuulsad isikud ja tänapäevased
influentserid mida tahes. Olgu nende kogemuslikul õhtusöögilaual või kitselootekestad durianimarmelaadiga;
mulle
ei ole seda vaja, teadmaks, et eee... tsiteerides Maakat “EI!”.
“Ma
olen higine nagu siga ja haisen!” vingatas Maakas lennukis. “No
sellega sa siin küll praegu kuigi originaalne ei ole,” lohutasin
teda enese
kaenlaaluste kohalt õhku ninna tõmmates.
Teisi inimesi, teades kui rabedad
on
hetkel
nende
närvid, ei julgenud nuusutama minna.
Tagasilennul
oli ka Maakal probleem oma mitte eriti karvaste jalgade mahutamisega.
Kuigi lennuk oli sama, mis minnes - Airbus320. Tema solidaarne
ebamugavustunne ei teinud paraku minu oma kuidagi paremaks.
Tallinna
lennujaam on imeline. Kuigi
väikene, on temas midagi suurt. Päriselt.
Kes ei nõustu, käib Tivatis ära...
Maakas tellis Uberi,
sõitsime Balti jaama. Läksime rongi peale. Maakas ühe ja mina
teise.
***
...
järgmise
korrani. Kui kõik hästi läheb, siis veel sama aastanumbri sees.
Muidugi
kui Maakas andestab talle kolmel päeval söödetud küüslaugu,
millest ühest
ta ilmselt teadlikki ei ole. Ega sunni mind tegema
elukindlustuspoliisi enese nimele, et mulle veel apelsinimahla
tellida, sest mu allergiast on ta kindlasti teadlik. Õnneks oli
baaris
apelsinidest kohapeal pressitud mahl täielik turisti ripp-off ja
enam kui pool sellest moodustas Budva kraanivesi.
Otsustasime,
et suhtleme
ka edaspidi.
kolmapäev, 12. juuni 2024
Laupäev 25. mai 2024 (Monte 8)
By W
Ärkasin
viie paiku.
Otseloomulikult
imeliku tundega nagu kõikidel puhkuse hommikutel. Teinud enesele
kiirdiagnostika, tuvastasin üllatava põhjuse. Kõht on
tühi!
Eelmise päeva lõunaforell oli
sama
kaugel kui kosmosejaam
Maaka koduaiast
ning õhtul ei olnud meil söömiseks energiat jätkunud.
Uurisin külmiku sisu. Munad. Salaami. Kurk. Tomat. Jääsalat.
Njeguški pršut. Tiramisu jäätis. Jääkuubikud. Nii
50cl džinni pudeli põhjas.
Toonik. Õlu. Mineraalvesi.
Süüa
ju oli, kuid midagi
tundus puudu olevat. Segasin omale džinnikokteili, kaunistasin
sidruniviiludega,
ja
vajusin,
klaas näpus, diivanisügavustesse ja jäin
mõttesse. Taipasin,
et juustu
ei
ole!
Otsustasin poodi minna, kuigi kell oli vaevu 6. Mega Market avatakse 7.30. Aga ma olin juba esmaspäeval märganud üht 24h kauplust (pühapäeval ja pühade ajal on seegi muidugi kinni), nii et otsustasin õnne proovida. Väljast väike ja mittemidagiütlev, olime siiani poekesest lihtsalt mööda kõndinud. Ilma asjata. See oli kui Narnia kapp – astusin sisse ja leidsin korraliku Konsumi mõõtmetes rikkaliku imedemaa. Juustu oli enam kui 10 sorti. Kõik ühtmoodi tundmatud. Valisin siis ilusaima pakendi järele. Selles oli mingi salatijuust. Pärast osutus vegantooteks. Kassa juures haaras käsi riiulist ka pudeli valget Makedoonia veini, hinnaks 2.49. Juustulaadne toode maksis rohkem.
![]() |
Stella Market, välimus petab - kui sinna satud, astu sisse |
Maakas
oli jalul ja takseeris kööginurka pilgul, mis viitas, et kui seal
oleks leidunud šokolaadi ja kummikarudega kaetud baklažaanilõike,
oleks ta need toiduks tunnistanud.
Kuna ta kohvi ei tahtnud, endiselt, siis üritasin
talle omletiooteajaks klaasi veini kätte suruda. Esialgu ei
õnnestunud, kuni
teatasin resoluutselt “me
lahkume homme vara, täna tuleb kõikide manustatavate
jääkidega ühele poole saada!”
Nüüd
oli Maaka kord mõtlikuna, klaas näpus, diivanisse vajuda.* Tema
pilvise
pilgu peale lasin silme eest läbi lähiümbruse – kas ma olen
märganud mõnda lillepoodi. Kahjuks mitte. Muidu oleks hankinud
hulga valgeid musta lindiga bukette, küünlaid, kardinad ette tõmmanud ning sakraalmuusika
mängima pannud. Et matusebüroomeeleolu ka audiovisuaalse väljundi
saaks.
![]() |
Kumba sa oma omletiga rohkem tahad - vorsti või sinki? Ma tahan rohkem vorsti, rohkem sinki, rohkem juustu ja rohkem ... Ka omlett on seest täidetud, kõige ja rohkemaga |
Peale söömist läks olemine helgemaks. Vaatasime krimidokke. Lahkasime Montenegro kogemusi ning jõudsime järelduseni, et meil on Budva pehmeimad padjad. Ehk otsustasime teha seda, mis kodumaal sugugi nii hästi välja ei tule: magada. Voodi on päris hea reisi sihtkoht, lähen sinna kindlasti ka tulevikus.
![]() |
Kui avatud silmadega vaadata, on Budva rannas piisavalt valutult ujuma minemise kohti |
Viimane suplus!
Eelmisel päeval oli Slavko muu jutu sees rääkinud ka Budva Õudsest Kivisest Rannast ning meres olevatest kaidest, kust tervemõistuslikud kodanikud valutult vette lähevad. Tõepoolest, ca 100m meie tavalisest vingerduskohast vasakul oli kai. Isegi 2, väikeste vahedega. Paremal ca 400m kaugusel veel 1.
Et
mitte oma lollust tunnistada ja eluaegseid komplekse saada,
teesklesime, et oleme ranna kasutusjuhendist koguaeg teadlikud olnud.
Meil
on lihtsalt moto “kui see ei tee haiget, siis teed sa seda
valesti!”. Ehk vingerdasime taas läbi kannatuste naudingute poole,
olles ükskõiksed “teised näevad, valge on” fakti osas.
“Koju” jõudes teatasin Maakale, et meil ei ole enam muud võimalust kui süüa seda krdi tiramisu jäätist, 900ml karbis, mis juba kuuendat päeva puutumatuna sügavkülmas seisis. Ja me sõime. Filmide kõrvale. Oleks teadnud, et see nii hea on, oleks me karbi ilmselt juba neljapäeval avanud.
Läksime
magama.
Viimast korda Montenegros.
Meeleolu oli taas kui
Iiahil, kes avastab, et lisaks sõprade poolt unustatud sünnipäevale
ei kavatse ka tema õunapuu sel aastal õiepoegagi kanda.
Öösel
oli äikesetorm ja paduvihm. Viimane pesi musta masenduse
paar tooni heledamaks ning lasi uinuda.
* jah, me oleme hommikuse joomise praeguseks lõpetanud; söömise ka
esmaspäev, 10. juuni 2024
Reede 24. mai 2024 (Monte 7)
By W
Olin juba aprillis Tripadvisorist broneerinud ülipopulaarse päevaekskursiooni Durmitori rahvuspargi, Tara jõe silla, kanjoni ja Ostrogi kloostri külastamiseks.
Kell
helises 5:12.
Ärkamisjärgses
meeltesegaduses kaalusime korraks kohvi tegemist, kuid virguv aju
tuletas kiiresti meelde, et see jook maitses kui põrgueeskoja
tervitusnaps. Käivitasime end klaasi sidruniveega ja suundusime
otsima Monte360 (riigi vanim turismifirma) poolt WhatsAppi edastatud
koordinaatide asukohta, Budva
turismiinfo putkat.
Ei olnudki keeruline leida, kuigi valimiseelsete teetööde tõttu
tegime pisikese linnavaatlusringi.
Monte360
nopib huvilised üles erinevatest asukohtadest ja toimetab Kotorisse,
kust reis algab.
![]() |
Varahommikune Budva, transfeeri oodates |
Budvast korjas meid ühes kahe briti ja kahe asiaadiga peale mugav Mersu linnamaastur. Üsna õigeaegselt, kell 6.20.
Taas juba tuttavas Kotoris.
![]() |
Kotor |
Sügelesime
Monte360 kontori ukse ees kuni ka mujalt ekskursante kohale
toimetati.
Nentisin,
et vaid mina olen seal sandaalidega kui Kingpool. Isegi Maakal olid
mingid ketsid. Igaks juhuks kiskusin seljakotist tossud ja panin
jalga. Et matkasellide seltskonda sobituda. Tegin veidi pilte.
Näppisin kasse – Kotoris on neid palju ja neile meeldib kui neid
katsutakse.
Järsku
kostus liivapaberiga hõõrutud bassihäälne haugatus “trip
to Northern Montenegro, to the right!" ja
meie kohale kõrgus enam kui kahe meetrine keskealine mees. Seejärel
luges ja vaatas ta paremale plaganud grupi hoolikalt üle, praakis
paar kodanikku vasakule ja juhatas ülejäänud kaheksateistkümne
reisijakohaga Mercedes väikebussini.
![]() |
Varahommikune Kotori turu ülesseadmine, koht, kus Maakas tasuta küüslaugu sai |
End
bussi sisseseadnuna saime teada, et mees on meie giid Slavko, ja et
ta on oma suure suguvõsa lühim meesisend, kes ka oma 16-aastasele
pojale alt üles peab vaatama. "I
am the small and cute one," teatas
ta
käredal
valjuhäälsel
toonil
enesekindlalt.
Endal pealagi vastu bussi katust. Isegi kui ma esimese väitega ei
nõustu, siis teise osas ei saa kellelgi pretensioone olla.
Slavko
oli töönarkomaan oma naturaalses keskkonnas: see, et inimene naudib
oma tööd, paistab välja. Nagu ka huumorist nõretavatesse
informatiivsetesse juttudesse pikitud armastus oma riigi ja perekonna
vastu. Ja seda 14 tundi järjest, väsimatult ja
heatujuliselt.
![]() |
Meie buss, meie Salvko, meie bussijuht |
Nägime Perastit ja Our Lady of the Rocks saart nüüd ka teise rakursi alt kui paadist.
![]() |
Our Lady of the Rocks |
Ning rannakarbi- ja kalafarme, aga seda sõidu pealt, nii et mul ei õnnestunud pilte teha. Rannakarbifarmist annavad märku sirged merepoide read, mille kõrval kohtab ringjaid moodustisi. Viimaseid ei ole teinud tulnukad, vaid inimesed ja neis kasvatatakse kalu. Karpide kõrval põhjusel, et nood on kui looduslik WC-phastusvahend ehk absorbeerivad kalade tekitatud reostust.
![]() |
... ja nii sünnivad granaatõunad |
Soolajärve juures tegime (foto)peatuse. Järve vesi ei ole soolane. Nime olla saanud järv nii, et ammusel kaubavahetuse ajastul olla ühe vanamoori hobune vette jooma kihutanud, kallid soolakotid sinna ümber ajanud ning mutt karjunud ja sajatanud needusi, et saagu ja jäägugi see vesi nüüd soolaseks.
![]() |
Soolajärv |
Toitlustus
oli meil hästi korraldatud – Salvko lasi ringi käima
hommikusöögimenüü, kuhu igaüks soovitud toidu taha kriipsu
tõmbas.
Seejärel edastas ta grupi soovid üle
interneti varakult
kohvikule.
Võtsime
mõlemad toorsingiga omleti ja musta kohvi, mida nad seal miskipärast
espressoks kutsuvad.
![]() |
Floid kohviku tänavavaade |
Meie bussi kirev ja rahvusvaheline seltskond oli sümpaatne. Kuid meie, teate, oleme poolautistlikud eestlased, nii et välikohviku kuuekohalisse lauda maandununa tõstsin ma kärmelt liigsed noad-kahvlid teisele lauale, et kellelgi ei tuleks pähe meie juurde parkida ja sotsialiseeruma hakata. Oo õudu! Tundub, et tegin manöövriga teene ka vennasrahvale. Soomlased, kes olid kolmekesi, kained ja vaiksed, hõivasid kiiresti äsjatekkinud nelja söögiriistakomplektiga kõrvallaua ja põrnitsesid kaunist lilleaeda altkulmu nagu meiegi. Kohe kodune tunne tekkis.
![]() |
Kohviku hoov |
Kuigi
sööklani jõudes oli toit juba valmis, ei ilmunud see piisavalt
kiiresti lauale. Viie minutise ooteajaga sõime Maakaga laual oleva
saiakorvi tühjaks, sest kell oli juba 9 ning me olime omale
hommikusöögikombe külge harjutanud. Ka saiakorvi ei pidanud me
jagama, soomlased said enda oma.
Omlett kõrval oleva tomati,
kurgi, sibula ja juustukuubikutega nägi hea välja. Maitses
ka hästi. Uurisin
Maakalt, kes on Seltsimees
Munateadlane, et mitmest munast meile serveeritud roog
võiks koosneda. Maakas
arvas, et kolmest ja selles küsimuses julgen
ma teda usaldada.
Edasi
oli tunde
mägist
bussisõitu,
Tara kanjonini. Tara
kanjonist suurem on vaid USA Suur Kanjon. Pool
bussist tukkus ja Slavko rääkis vaiksemalt. Küladest,
mida me läbisime, rohkem
või vähem kuulsatest
inimestest, kes seal elavad või elasid. Nt Novak Djokovici vanemate
koduküla nägime.
Tara kanjoni juures lükati meid bussist välja kõrge kivi- ja puittrepi ees, mis viis zipline-i platvormile (kas see võiks eesti keeles olla trosslaskumisrada...). Tross on 1050m pikk ning saavutatav maksimaalne kiirus küündib kuni 120 km/h. Oleneb ilmselt kasutaja massist. Maakas ronis trepist üles hasartselt kui tõru silmanud Scrat ning vuhises peagi üle kanjoni.
![]() |
Tara kanjoni sild |
Kehitasin nõutult õlgu ning lonkisin üksinda sillale. Või nii ma arvasin. Lihtsalt silla asemel sattusin maailma servale, kus kadusid vanad tähendused ning sündisid uued. Üks neist hetkedest elus, mis jääb.
Vaata, seisad üksinda, inimesi märkamata, seal suure ja sügava kanjoni silla peal ja tunned, et hing on kinni. Kuigi õhk on karge ja puhas kui lapsepõlve hommikute kaste murul. Või oktoobrikuu esimene lumi.
Allpool laiub kuristik, mis võiks vabalt olla Ajalugu ise - sügav ja täis mälestusi ajast, mil ühelgi Maa olendil ei olnud veel kombeks kirjutada ega koopa seinale joonistada. Kuid graveeritud on sinna siiski. Maa enese ajatud palgejooned, millest iga pragu, kurv, kivinukk ja peegelduv värvitoon jutustab midagi miljonite aastate muutustest.
Kuristikus voolab selge sinine jõgi, mis meenutab veidi Maaka juttu peale õhtust veini – pisut tõtlik, käänuline ja kohati täiesti arusaamatu.
![]() |
Tara sinine jõgi, sillalt |
Inimesed pöörduvad meid kaht seirates alati Maaka poole. Kardan, et mu pilk ütleb, mida mõtlen: "don't you have any friends? Here, I'll give you five bucks, go buy yourself a selfie stick."
Hulkusime sillal ja silla ümbruses veel pisut ringi, külastasime prill-lauata WC-d, mille hinda ma ei tea, sest Maakas tegi välja ning suundusime tagasi bussi poole. “Ei ole vaja olla see tropp, kelle järele kõik ootavad,” ütlesin ma Maakale. Me ei olnudki. Mitte kordagi, alati õnnestus eelviimastena läbi lipsata.
Järgnes
veel hulk bussisõitu. Nüüd juba Durmitori rahvuspargi suunas.
Täitsime
oma hilise lõunasöögi soovilehe. Tellisime
mõlemad valge lihaga jõeforelli grillitud köögiviljadega, sest
olime eelnevalt kokku leppinud, et me ei lahku Montenegrost kala
söömata. Maakas võttis ka Montenegro stiilis Kreeka salati, mis
tähendab, et oliive ei ole ja juust on riivitud, kõik muu on sama.
Kuulasime
Slavko jutte linnadest ja küladest, mida läbisime ning vaatlesime
vabakäigu lambaid ja veiseid. Kadakastel
rohumaadel. Neil
sisemaal ongi
kombeks
loomad hommikul “lihtsalt õue lasta” ning õhtuks tulevad koju.
Olles vahepeal naabrite kapsaid söönud, vilja
tallanud ning turistidest
autojuhtidele infarktieelseid seisundeid põhjustanud. Kui Montest
ei saa Õnneliku Lehma Medium Raw steiki, siis ma ei tea, kust
veel.
![]() |
Durmitori põhjamaine loodus |
Jõudsime Durmitori. Montenegro võib olla väikene, kuid kliimavööndeid on seal mitmeid.
“Kuule, jäta see kohaliku asukoha silt ka fotole, muidu on nagu Lahemaa rahvuspark,” juhendasin Maakat. Sest ongi. Sama floora, sama fauna. Palmidest, tsitrustest, oliividest ja agaavidest võib sisemaal vaid und näha ning läbi kuuse- ja männimetsa, kus sekka paar kaske, ei paista isegi mägesid.
Durmitoris tšillimiseks jäeti meile ca poolteist tundi, millest enamuse molutasime Musta Järve (mis on tegelikult sinine) kaldal erinevaid pinke ja kive istumiseks katsetades. Sest sealt paistsid ka mäed. Lahemaa looduses rändamine meid (ja soomlasi) väga ei erutanud. Erinevalt Uus-Meremaa ja Aasia turistidest.
![]() |
Black Lake |
Jõudsime kohtumiskohta, kust Slavko meid üles korjama pidi, üsna vara. Looduse asemel vaatlesime mööduvaid turiste. Peagi tulid meid lõbustama 2 teismelist krantsi, kellega veidi mängisime.
“Mulle tegelikult koeraila väga ei meeldi,” teatas Maakas end grimassi saatel puhastades ja kutsikaid eemale peletades. No shit, Sherlock! Igaks juhuks ei hakanud uurima, kelle ila ta eelistaks, sest vahel inimesed vastavadki kõige idiootsematele küsimustele ning peale seda võib olla raske neid endise pilguga vaadata. Noh, nagu kolleege peale ööbimisega suvepäevi.
Durmitorist
viidi meid lõunale linnakesse, mille nime ma paraku jälle ei
mäleta.
Pubis reserveeritud laudu nähes pidin Maakat istekoha
valikul taas korrigeerima. “Istu laua serva, nii ei satu vähemalt
ühele poole meid võõraid inimesi,” sisisesin. Maakas kuuletus.
Kuid bussiseltskond oli meid päeva jooksul piisavalt tundma õppinud,
nii et keegi isegi ei üritanud meie kõrvale
istuda.
Maandusid kui mesilassülem laua teises otsas.
Beebiforell oli hea, tõesti valge lihaga; miinusküljeks grillimisel selgroo küljest eraldunud roided e kalaluud. Ma otsustasin, et kuna me oleme nagunii juba paariaseisundis, siis ei pea ebamugavusele filigraanselt söögiriistadega lähenema ning kasutasin luude noppimiseks ja taldriku servale sokutamiseks lihtsalt näppe. Maakas annetas mulle ka pool oma Montenegro-Kreeka salatit.
![]() |
Ostrogi kloostri fassaad |
Poole seltskonna uinak ja vaiksem Slavko.
Kõvemat häält tegi Slavko kui mäe sees asuva kloostri fassaad paistma hakkas- hele laik keset mäge. Kloostrini mäkke sõitmine on klassika stiilis “8 km linnulennult, 80km mööda mägiteid”. Uskumatult kitsas usjas käänakuline tee, kus meie väikebuss kurve tagurdamata (ja kohati väljasuremata) võtta ei suutnud.
Tahtsin kloostriekskursioonil viisakas ja teiste religiooni osas austav olla. Ehk üritasin oma püksisääred lukuga lühikeste pükste külge saada, kuid ei õnnestunud – kogu seltskond tormas eest kui Valgustunud Usuhullude kamp Püha Meka poole, nii et toppisin sääred taskusse ja järgnesin, et neid, eriti Maakat, mitte kaotada. Ma julge teda üksi ripakile jätta. Rahvast oli meeletult.
Ostrog on Ida-Euroopa külastatuim ning maailma
neljanda koha populaarsusega klooster. Nädala lõpus tullakse sinna
massidena, magatakse kloostri hoovis õhtu- ja hommikupalvusteks.
Ka
kloostris pildistamine on keelatud, va “vaated rõdult”.
Ütlesin Maakale, et siin internetist ja rikutud maailmast puutumata jäänud kohas on ka tualettruumid vaid augud kui nõuka-aegsel lauluväljakul. Ma ei eksinud! Ja need olid tasuta, mis on Montes haruldane.
Veel
üks pikk sõit. Tagasi Kotorisse.
Tee peal oli kohvikuga
bensuka peatus, kust me midagi ei tahtnud. Kerge väsimus oli.
Kotorisse jõudsime pimedas ning tagasi Budvasse toimetas meid
sama väikene linnamaastur, mis meid hommikul üles korjanud oli.
Kuna üks asiaat palus Budvas peatust enne lõpp-punkti, röögatasin ka Maakale “välja!”. Autot juhtinud noormees üritas meid
takistada, sest tema ülesanne oli meid maha laadida sinna, kust ta
meid saanud oli, kuid ta lasi meil siiski minna peale selgitust, et
asukoht on meie “kodule” märksa lähem.
“Koju”
jõudsime pisut
enne
kümmet õhtul.
Üritasin Maakale rääkida tiramisu jäätisest,
mis meil esmaspävast saati sügavkülmas on, kuid tema pilku nähes
meenus teadmine, et “igal mõrvaril on perekond, naabrid ja
sõbrad”.
Peale
veeprotseduure vajusime
voodisse, päeva kokkuvõtteks “väsinud, aga õnnelik!”.